I dag, den 17 juni 2024, har organisationen United for Freedom bjudit in oss till en
presskonferens här i den vackra Taunusregionen.
Det finns en mängd ämnen att diskutera i dag.
Dr Pfeil talar bland annat om det internationella hälsoreglementet som antagits i strid med internationell rätt.
Som ni vet antogs dessa för drygt två veckor sedan vid WHO:s generalförsamling i Genève.
Dr Pfeil: Ja, till antagandet av IHR i strid med internationell rätt.
Så det var en riktig rysare i Världshälsoförsamlingen, det sätt på vilket dessa IHR skulle antas.
Och det är naturligtvis viktigt att jag kortfattat redogör för de mest kontroversiella aspekterna av
dessa internationella hälsoregler och vad vi kan göra.
Mycket kortfattat om ämnet WHO:
Man hör ofta att det är en privat organisation.
Formellt sett är WHO en statlig organisation.
Med andra ord är detta en klassisk sammanslutning av stater för ett specifikt ändamål.
Här hävdar de officiellt att de vill främja hälsa, folkhälsa.
Som regel har sådana organisationer också egna organ.
Här är det Världshälsoförsamlingen.
Representanterna för medlemsländerna är utstationerade där.
Sedan har vi en styrelse som är det verkställande organet och sedan, mycket viktigt och mycket allsmäktigt, generaldirektören,
som sitter i spetsen för det så kallade sekretariatet.
Den ursprungliga planen var att anta två internationella fördrag.
Det ena är IHR, som redan finns i en konstitution från 2005, men som nu har genomgått en omfattande revidering.
Och så fanns det faktiskt också planer på att anta ett nytt internationellt fördrag, det så kallade pandemifördraget.
Antagandet av pandemifördraget har skjutits upp, man utövar stora påtryckningar här, om möjligt senast vid
nästa års Världshälsoförsamling - det är vad Tedros vill.
De personer som eventuellt ligger bakom hoppas att det ska kunna antas i år.
Exakt, angående tidslinjen. Det hävdades att IHR hade antagits.
Om du bara antar det, kommer de automatiskt att träda i kraft efter tolv månader.
Såvida inte de respektive staterna uttryckligen förklarar den så kallade opt-out.
Med andra ord motsätter de sig att detta träder i kraft inom tio månader.
Detta gäller till och med den 31 mars.
Antagandet av det internationella hälsoreglementet, jag säger det med citationstecken, har skett på ett mycket märkligt sätt.
Å ena sidan har vi det obligatoriska förfarandekravet i artikel 55 i IHR.
Enligt detta måste den slutliga versionen, som sedan kommer att gå till omröstning, faktiskt vara tillgänglig för staterna
minst fyra månader före omröstningen i Världshälsoförsamlingen.
Syftet är naturligtvis att staterna ska inse de politiska, ekonomiska, administrativa och finansiella konsekvenserna.
De måste också kontrollera om dessa ändringar av IHR är förenliga med t.ex. deras nationella
konstitutioner eller med internationell rätt.
I stället var vi i Genève och höll en presskonferens där på morgonen som advokater.
Vid det parallella evenemanget visste vi ännu inte att detta vansinne skulle inträffa på
kvällen, att det förmodligen skulle godkännas.
Hur gick det egentligen?
Det finns fortfarande en videoinspelning av denna omröstning - fortfarande synlig på hemsidan.
Naturligtvis kan du inte se hela hallen, såvitt jag har sett, utan egentligen bara plenumet längst fram.
Talmannen säger sedan: Är denna slutliga version tillgänglig för alla? Jag ser inga invändningar.
Och sedan frågar han: Ja, är alla överens? Och sedan kommer det igen: Jag ser ingen invändning. Jag ser inga invändningar.
Så det är ett mycket märkligt förfarande, särskilt eftersom procedurregel 72 specificerar det:
Omröstning ska ske genom handuppräckning eller, om så begärs, genom namnupprop.
Det var tyst i skogen. Så en mycket, mycket tvivelaktig historia.
Sedan hävdades det, en enhällighet som ingen som tittar på den här videon nu kan verifiera.
Det rapporterades positivt att 37 länder uttryckligen har uttalat sig till förmån för antagandet av IHR.
Det finns en lista, som naturligtvis innehåller Tyskland och flera europeiska länder, liksom andra som USA.
Men det fanns också en hel del motstånd under diskussionen.
Så Vitryssland, Iran, Argentina, Costa Rica och andra länder - Slovakien är mycket viktigt, tänk bara på denna attack nu.
Invändningar var också tillåtna. Därav denna märkliga historia.
Uppnåddes kvorum överhuvudtaget?
99 delstater skulle ha varit tvungna att ge sitt uttryckliga samtycke med handuppräckning. Mycket tveksamt.
Därför definitivt enbart på grund av artikel 55.2.
Marianne Grimmenstein sa det så bra: WHO bryter mot sina egna regler.
Omröstningen strider mot internationell rätt och är därför ogiltig.
Och varje stat som inte motsäger sig detta sätter sig faktiskt helt på fel plats.
Det huvudsakliga innehållet.
Förutom det internationella folkhälsorelaterade nödläget - förkortat Fake, så fel - finns nu en
ny form av upptrappning, det pandemiska nödläget.
Det är också märkligt att det t.ex. ska handla om en hög risk, dvs. endast risken att överskrida hälso- och sjukvårdssystemens
kapacitet eller orsaka social och ekonomisk störning, på grund av en påstått mycket farlig gränsöverskridande smittsam sjukdom.
Ur juridisk synvinkel måste man också fråga sig om sådana kriterier är lämpliga för en sådan pandemisk
nödsituation, som sedan ska motivera massiva ingrepp i de grundläggande rättigheterna.
Eftersom detta inte beror på själva sjukdomen, utan är en fråga om de statliga ramvillkoren.
Så det är faktiskt, det är faktiskt ett dåligt skäl för att ingripa i grundläggande rättigheter, som en
generaldirektör Tedros sedan kan rekommendera på grundval av denna pandemiska nödsituation.
Och det finns anledning att befara att pandemin kommer att motivera ännu strängare åtgärder.
Sedan är det mycket problematiskt med så kallade relevanta hälsoprodukter och en mycket viktig ny princip inom WHO
är den så kallade rättvisan, den distributiva rättvisan.
Detta avser det faktum att de fattigare länderna, utvecklingsländerna inom citationstecken, nu också gynnas av alla
dessa välsignelser i form av så kallade vacciner, modRNA-teknik naturligtvis, och läkemedel från de - och jag
säger detta mycket ironiskt - läkemedelsföretag som indirekt eller direkt medfinansierar WHO.
Och här, senast vid denna tidpunkt, uppstår frågan: Vem kontrollerar egentligen WHO?
Är det verkligen fortfarande staterna eller är det sponsorerna?
Det är väl känt att WHO är beroende av frivilliga donationer för nästan 85 procent av sin finansiering, inklusive många privata
donationer direkt eller indirekt från läkemedelsindustrin.
Enbart Bill Gates Foundation bidrar sannolikt direkt eller indirekt till 20 procent av WHO:s totala budget.
Nu är dock kampen mot så kallad felaktig information och desinformation uttryckligen förankrad i IHR.
I detta sammanhang ingicks cirka 40 partnerskapsavtal med stora teknikföretag från den digitala sektorn, Google,
Facebook och liknande, naturligtvis med Microsoft i bakgrunden, vars innehåll inte heller avslöjas.
Mot denna bakgrund måste vi naturligtvis frukta en förvärring av censurproblemet, särskilt i de fria medierna, men
framför allt i en stor del av det seriösa vetenskapliga samfundet, som redan tidigare har uteslutits från diskursen.
Och utan ett fritt samtal kan vi definitivt inte närma oss den sanning som är så angelägen här.
Allt detta mot bakgrund av den fortsatta avsaknaden av ett oberoende, rättsligt bindande tillsynsorgan som
till exempel skulle ge Tedros en örfil om han utlyste en falsk eller pandemisk nödsituation.
I teorin måste han i förväg väga riskerna och fördelarna med varje enskild åtgärd som han rekommenderar.
Det måste även de stater som har en liberal konstitution göra.
Men eftersom ingen kontrollerar honom, eftersom det inte finns några kontroller och motvikter, kan han helt
enkelt godtyckligt föreskriva den falska och pandemiska nödsituationen samt dessa rekommendationer.
WHO fortsätter att attackera statliga förvaltningar som en bläckfisk.
Det ska nu finnas en nationell IHR-myndighet och de så kallade kärnkapaciteterna på de olika administrativa nivåerna ska stärkas,
inklusive naturligtvis kampen mot så kallad infodemik - dvs. inom området för bekämpning av påstådd felaktig
information, där WHO och medlemsstaterna förbehåller sig motsvarande monopol på sanningen.
Det finns inget oberoende tillsynsorgan.
Rekommendationerna kan innebära omfattande ingrepp i de grundläggande rättigheterna som, om de inte
granskas utifrån risk/nytta, leder till omfattande kränkningar av de grundläggande rättigheterna världen över.
Finansieringen av forskning om vacciner och läkemedel är oundvikligen tekniskt kopplad
till så kallad "gain-of-function"-forskning.
Detta är i sin tur kopplat till forskning om biovapen och de därmed sammanhängande säkerhetsriskerna är uppenbara.
Det finns med andra ord en ännu större risk för att dessa WHO-regler i slutändan kommer att
skapa de faror som WHO säger sig vilja förhindra.
Faktum är att ett land som Tyskland, till exempel, har en skyldighet enligt
internationell rätt på WHO-nivå när IHR träder i kraft.
Tyskland kan dock teoretiskt sett säga: Stopp, jag kommer inte att genomföra det som till exempel Tedros rekommenderar
på nationell nivå, eftersom det skulle strida mot grundlagen.
Detta är teoretiskt tänkbart och de borde faktiskt göra det.
I praktiken har vi sett att stater skjuter över ansvaret på WHO.
Tyskland är ändå en av de största statliga sponsorerna av WHO.
Tyskland kommer villigt att avrätta.
Åtminstone tidigare har Tyskland inte längre tagit hänsyn till kraven i grundlagen.
Mot denna bakgrund står vi med andra ord inför risken att inrätta en utländskt kontrollerad och totalitär global
hälsoregim och naturligtvis i slutändan risken för långvariga och omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Människovärdet är okränkbart.
En stat som ingriper i den fysiska integriteten, i elementära medborgerliga fri- och
rättigheter, måste alltid motivera detta ingrepp.
Han måste alltid väga risker och fördelar mot varandra.
Vi har inte hört denna motivering i Tyskland och i många länder runt om i världen sedan 2020.
Vi har inte hört några bevis.
Staten har en skyldighet att uppfylla här, den har inte uppfyllt den!
Bara genom att inte ge denna motivering begår man redan massiva kränkningar av de
mänskliga rättigheterna. Vad kan man göra åt det?
Naturligtvis måste vi skaka om allmänheten så mycket som möjligt, och därför finns viktiga medier också representerade här.
Demonstrationer, flygblad och så vidare. Men det viktigaste nu är att skaka om de ansvariga, de som fortfarande har en god vilja.
Det är mycket viktigt att vidta rättsliga åtgärder, summariska förfaranden, konstitutionella klagomål, extremt viktigt.
Till exempel kan varje individ prata med sin parlamentsledamot i sin valkrets.
Och de här människorna försöker dra uppmärksamhet till frågan.
Det finns många sätt att engagera sig här.
Även om man bara pratar med vänner, bekanta, grannar, där en liten springa i dörren är öppen.
Vi måste, och vi måste verkligen, göra allt vi kan här. Det finns ingen åtgärd som inte är viktig.
Men jag skulle vilja säga att fokus verkligen bör ligga på övertalning, utbildning, utbildning,
utbildning bland de politiska beslutsfattarna.
Jag ser personligen små möjligheter med den federala regeringen.
Det är därför vi använder denna namninsamling för att försöka övertyga förbundsdagen om att
uppmana den federala regeringen att välja bort.
Och naturligtvis skulle ett konstitutionellt klagomål mot dessa fullständigt olagligt antagna IGV:er faktiskt
behöva vara framgångsrikt om vi fortfarande hade normala förhållanden, om allt stod rätt till.
Och vi hoppas och räknar med en återgång till normala förhållanden.
Och vi kommer alla att försöka göra vårt bidrag. Tack så mycket, herr ordförande.