Vinteren 1944 i Tyskland.
Mange på Rhinen trodde at krigen nærmet seg slutten.
Derfor tok bakermester Vincken med seg sin sønderbombede familie, kona og sønnen Fritz på tolv år til sitt nabolag i
Hürtgenwald, der han ble innkalt til å bake brød for Wehrmacht.
Etter flere timers kjøring gjennom natten brakte han de to i en bøttebil til en tom hytte som lå gjemt i en lysning.
Men fronten stivnet. I desember kom det til og med en motoffensiv.
De to var dypt nedsnødd og ventet fortsatt i hytta.
Faren fikk imidlertid stadig større problemer med å forsørge familien.
Slik kom julaften 1944.
Sønnen Fritz skrev senere ned alt som skjedde:
Vi hørte det dempede drønnet fra allierte krigsfly hele dagen.
Det var bitende kaldt. Mamma kokte kyllingsuppe ved komfyren i det svake lyset fra et stearinlys.
Far var ute og organiserte.
Plutselig banket det på døren.
Jeg rykket forskrekket til og så at mamma skyndte seg å blåse ut lysene.
Det banket på igjen. Vi tok mot til oss og åpnet døren.
To menn med stålhjelmer sto utenfor.
Den ene snakket et fremmed språk og pekte på en tredje person som lå i snøen.
Vi innså det: Disse mennene er amerikanske soldater.
Mamma sto urørlig ved siden av meg.
De var bevæpnet og kunne ha tvunget seg inn, men de sto der og spurte med øynene.
Mannen som satt i snøen virket mer død enn levende.
"Kom inn", sa mamma med en innbydende gest.
En av dem kunne kommunisere med moren min på fransk.
Mamma tok seg av den sårede mannen.
Da de satt ved komfyren, forsvant kulden fra dem.
Åndene kom tilbake.
De tre var spredt, hadde mistet enheten sin og hadde vandret rundt i skogen i flere dager.
Mamma sa: "Gå og hent seks poteter til."
Hun tente et nytt lys og skar de vaskede, uskrelte potetene ned i suppen.
Å skrelle dem ville ha vært bortkastet på den tiden.
Den sårede mannen hadde blødd mye og lå urørlig og stille.
Mammas suppe spredte en innbydende duft.
Jeg skulle akkurat til å dekke på bordet da det banket på døren igjen.
Jeg forventet flere spredte amerikanere og åpnet døren uten å nøle.
De var soldater, fire mann, og alle var bevæpnet til tennene.
Jeg var kjent med uniformen. De var våre Wehrmacht-soldater.
Jeg var lammet av sjokk. Var dette slutten for oss?
Mamma gikk ut. Den rolige stemmen hennes beroliget meg litt.
"Du tar med deg den iskalde kulden, vil du spise sammen med oss?", sa hun.
Hun hadde funnet den rette tonen.
Soldatene hilste vennlig på oss og var tydelig glade for å ha funnet landsmenn på
julaften i Ardennernes grenseland mellom frontene.
"Kan vi varme opp litt?" spurte den øverste offiseren, en underoffiser.
"Kanskje vi kan bli her til i morgen?"
"Selvsagt", svarte mamma varmt og la så til med frimodighet:
"Det er allerede tre frosne mennesker her som skal varmes opp.
Ikke lag noe bråk på julaften!"
Sersjanten hadde skjønt det. Han spurte bryskt: "Amis?"
Mamma så på hver enkelt og sa sakte:
"Dere kan være sønnene mine og de der inne også.
Den ene er såret og har det ikke bra i det hele tatt.
De andre er like sultne og slitne som dere."
Så sa hun til sersjanten: "Det er julaften, det er ikke noe skyting her!".
Han stirret på henne. I to eller tre endeløse sekunder, men mamma sa bestemt:
"Legg pistolen på veden og kom inn!"
"Gjør som hun sier", knurret sersjanten.
Uten å si noe la de våpnene sine i skjulet der vi oppbevarte veden vår:
tre karabiner, to pistoler, et lett maskingevær og to bazookaer.
Fienden hadde ikke gått upåaktet hen for amerikanerne.
Med desperasjonens mot var de villige til å kjempe imot.
Da alle var inne i den lille stuen, virket de rådville.
Mamma var imidlertid i sitt rette element. Smilende så hun etter en plass til alle.
Vi hadde tre stoler, men mammas seng var stor.
De forble tause - det var en spenning i luften.
Mamma begynte å lage mat igjen.
Den sårede mannen stønnet høyt. En av tyskerne bøyde seg over ham.
"Er du ambulansearbeider?" spurte mamma.
Han svarte: "Nei, men jeg studerte medisin i Heidelberg inntil for noen måneder siden.
Deretter forklarte han amerikanerne på engelsk: "Såret er ikke betent takket være kulden.
Men han har mistet blod og trenger hvile og god mat."
Nå var spenningen løst.
Sersjanten tok en flaske rødvin fra ryggsekken sin, en annen satte et brød på bordet.
Mor skar brødet i skiver. Hun helte litt av vinen i koppen: "For den syke mannen!"
Resten ble delt opp.
Nå var alt klart for julemåltidet.
To stearinlys blafret på bordet.
Mor satt i hodeenden på et improvisert sete.
Hjemme var det ikke vanlig å be høyt før måltidene.
Men nå var alt annerledes. Det var en festlig atmosfære.
Det ville aldri ha falt noen inn å ta lett på måltidet.
Vi holdt hverandre i hendene, og mamma snakket med en gripende oppriktighet, som om hun skulle kunngjøre julen:
"Kom, Herre Jesus, og vær vår gjest..."
Hun avsluttet med ordene: ...og vær så snill, få endelig slutt på denne krigen!"
Da jeg så meg rundt i gruppen, la jeg merke til at soldatene hadde tårer i øynene. Og ingen skammet seg.
Til slutt la vi oss til å sove. Jeg fant en plass i mammas seng.
Etter en mager frokost viste underoffiseren amerikanerne veien til de amerikanske linjene.
Et tysk kompass skiftet eier.
"Vær forsiktig med hvor du går. Mange stier er minelagte.
Når dere hører jaboene (jagerbomberne) deres, skal dere vinke til dem som djevelen."
Legen oversatte til engelsk. Så bevæpnet de seg igjen.
Alle omfavnet hverandre lykkelig; de lovte å møtes igjen:
"Så snart denne jævla krigen er over!", som betyr: "Så snart denne jævla krigen er over!"
I januar 1996, mer enn 50 år senere, ble Fritz Vincken faktisk gjenforent med amerikanerne.
En av dem hadde fortsatt det tyske Wehrmacht-kompasset, som han aldri hadde skilt seg av med.