1944 telén Németországban.
A Rajnán sokan azt hitték, hogy a háború a végéhez közeledik.
Vincken pékmester ezért hozta el bombázott családját, feleségét és tizenkét éves fiukat, Fritzet
a Hürtgenwaldban lévő szomszédságába, ahol besorozták, hogy kenyeret süssön a Wehrmachtnak.
Több órás éjszakai utazás után egy vödrös teherautón
egy tisztáson elrejtett üres kunyhóhoz vitte őket.
De az eleje megmerevedett.
Decemberben még ellentámadás is volt.
Mélyen behavazva még mindig a kunyhóban várakoztak.
Apja azonban egyre nehezebben tudta eltartani a családját.
Hogyan jött a szenteste 1944.
A fia, Fritz később mindent leírt, ami történt:
Egész nap hallottuk a szövetséges harci gépek tompa dübörgését.
Csípős hideg volt.
Anya éppen csirkelevest főzött a tűzhely mellett egy gyertya halvány fényében.
Apa szervezkedett.
Hirtelen kopogtak az ajtón.
Megijedtem, összerezzentem, és láttam, hogy anya sietve elfújja a gyertyákat.
Újabb kopogás hallatszott.
Felbátorodtunk és elindultunk.
Két acélsisakos férfi állt odakint.
Az egyik idegen nyelven beszélt, és egy harmadik személyre mutatott, aki a hóban feküdt.
Rájöttünk: Ezek az emberek amerikai katonák.
Anya mozdulatlanul állt mellettem.
Fegyverük volt, és erőszakkal is bejuthattak volna, de ők
ott álltak, és a szemükkel kérdeztek.
A hóban ülő férfi inkább tűnt halottnak, mint élőnek.
Gyere be - mondta anya hívogató mozdulattal.
Az egyikük képes volt anyámmal franciául kommunikálni.
Anya gondoskodott a sebesült férfiról.
A kályha mellett ülve a hideg visszahúzódott róluk.
A szellemek visszatértek.
A hárman szétszóródtak, elvesztették az egységüket, és napok óta az erdőben kóboroltak.
Anya mondta nekem:
Menj, hozz még hat krumplit.
Meggyújtott egy második gyertyát, és a megmosott, hámozatlan burgonyát belevágta a levesbe.
Hámozásuk akkoriban pazarlás lett volna.
A sebesült férfi nagyon vérzett, és mozdulatlanul, mozdulatlanul feküdt.
Anya levesének hívogató illata terjengett.
Éppen teríteni akartam, amikor újabb kopogás hallatszott az ajtón.
Több szétszórt amerikaira számítottam, és habozás nélkül kinyitottam.
Katonák voltak, négy férfi, és mindannyian állig felfegyverkezve.
Ismerős volt az egyenruha.
Ők a mi Wehrmacht katonáink voltak.
Megbénultam a döbbenettől.
Ez volt a végünk?
Anya kilépett.
Nyugodt hangja egy kicsit megnyugtatott.
Jeges hideget hoztál magaddal, nem akarsz velünk enni? bökte ki.
Megtalálta a megfelelő hangot.
A katonák barátságosan üdvözöltek minket, és láthatóan örültek, hogy karácsony este honfitársakra találtak az Ardennek határvidékén, a frontok között.
Bemelegíthetnénk egy kicsit? kérdezte a rangidős tiszt, egy altiszt.
Talán maradhatunk holnapig?
Persze , válaszolta anya melegen, majd bátran hozzátette:
Már három fagyott ember van itt, hogy felmelegedjen.
Kérlek, ne csináljatok lármát karácsony este!
Az őrmester rájött.
Kérdezte durván: Amis?
Anya mindegyikükre ránézett, és lassan azt mondta:
Lehetnétek a fiaim és azok is ott bent.
Az egyik sebesült, egyáltalán nem jómódú.
A többiek ugyanolyan éhesek és fáradtak, mint te.
Aztán azt mondta az őrmesternek:
Karácsony este van, itt nincs lövöldözés!
A férfi rábámult.
Két-három végtelen másodpercig;
de anya határozottan mondta: Tedd a fára a fegyvert, és gyere be!
Tedd, amit mond - morogta az őrmester.
Szó nélkül betették a fegyvereiket a fészerbe, ahol a fát tároltuk: három
karabélyt, két pisztolyt, egy könnyű géppisztolyt és két páncélököl.
Az ellenség nem maradt észrevétlen az amerikaiak számára.
A kétségbeesés bátorságával hajlandóak voltak harcolni.
Amikor mindenki a kis szalonban volt, úgy tűnt, tanácstalanok.
Anya azonban elemében volt.
Mosolyogva keresett helyet mindenkinek.
Három székünk volt, de anya ágya nagy volt.
Hallgattak - feszültség volt a levegőben.
Anya visszatért a főzéshez.
A sebesült férfi hangosan felnyögött.
Az egyik német fölé hajolt.
Ön mentős? Kérdezte anya.
Ő válaszolt: Heidelbergben tanultam orvostudományt néhány hónappal ezelőttig.
Aztán angolul magyarázta az amerikaiaknak: A seb a hidegnek köszönhetően nem gyulladt be.
De vért vesztett, és pihenésre és kiadós ételre van szüksége.
Most a feszültség feloldódott.
Az őrmester elővett egy üveg vörösbort a hátizsákjából, egy másik
pedig egy komisszáriumi kenyeret (a katonák élelmezésére használt erős kenyér) tett az asztalra.
Anya szeletekre vágta a kenyeret.
A borból töltött egy keveset a pohárba: A beteg embernek!
A többit felosztották.
Most már minden készen állt a karácsonyi vacsorához.
Két gyertya pislákolt az asztalon.
Anya a fejtetőn ült egy rögtönzött ülésen.
Otthon nem volt szokás hangosan imádkozni az étkezések előtt.
De most minden más volt.
Ünnepi hangulat volt.
Senkinek sem jutott volna eszébe, hogy az étkezést lekicsinyelje.
Megfogtuk egymás kezét, és anya
megható őszinteséggel beszélt, mintha a karácsonyt hirdetné:
Jöjj, Uram Jézus, és légy a vendégünk...
A következő szavakkal zárta: ...és kérlek, vessen véget végre ennek a háborúnak!
Ahogy körülnéztem a csoportban, könnyeket láttam a katonák szemében.
És senki sem szégyellte magát.
Végül elmentünk aludni.
Még mindig találtam helyet anyám ágyában.
A sovány reggeli után az altiszt megmutatta az amerikaiaknak az utat az amerikai vonalakhoz.
Egy német iránytű cserélt gazdát.
Vigyázz, hol jársz.
Sok ösvényt bányásznak.
Amikor meghalljátok a Jabókat (vadászbombázókat), integessetek nekik, mint az ördög.
Az orvos angolra fordított.
Aztán újra felfegyverkeztek.
Mindenki boldogan ölelte meg egymást;
Megígérték, hogy újra találkoznak:
Amint ennek az átkozott háborúnak vége! ami azt jelenti: Amint ennek az átkozott háborúnak vége!
1996 januárjában, több mint 50 évvel később Fritz
Vincken valóban újra találkozott az amerikaiakkal.
Egyiküknél még mindig ott volt a német Wehrmacht iránytű, amitől soha nem vált meg.