Talv 1944 Saksamaal.
Paljud Reini ääres arvasid, et sõda on lõppemas.
Seepärast tõi pagarmeister Vincken oma pommitatud pere, oma naise ja nende kaheteistkümneaastase
poja Fritzi oma naabrusesse Hürtgenwaldi, kus ta oli sunnitud Wehrmachti jaoks leiba küpsetama.
Pärast tunde kestnud öist sõitu tõi ta nad kahekesi
ämbrikäru abil lagendikule peidetud tühja majja.
Aga ees jäigastunud.
Detsembris toimus isegi vastupealetung.
Sügavalt lume sees ootasid nad kahekesi ikka veel majas.
Tema isal oli aga üha raskem oma pere ülalpidamine.
Kuidas jõuluõhtu tuli 1944.
Tema poeg Fritz kirjutas hiljem kõik toimunu üles:
Me kuulsime kogu päeva jooksul liitlaste sõjalaevade summutatud mürinat.
See oli kibe ja külm.
Ema valmistas pliidi ääres küünla hämaras valguses kanasuppi.
Isa oli väljas organiseerimas.
Järsku koputati uksele.
Ehmatusest ehmatasin ja nägin, et ema puhus kiiruga küünlad ära.
Oli veel üks koputus.
Me võtsime julgust ja asusime teele.
Väljas seisid kaks teraskiivritega meest.
Üks rääkis võõrkeeles ja osutas kolmandale inimesele, kes lumes lebas.
Me saime aru: Need mehed on Ameerika sõdurid.
Ema seisis mu kõrval liikumatult.
Nad olid relvastatud ja oleksid võinud sisse tungida, kuid
nad seisid seal ja küsisid silmadega.
Lumes istuv mees tundus rohkem surnud kui elus.
Tule sisse, ütles ema kutsuva žestiga.
Üks neist suutis minu emaga prantsuse keeles suhelda.
Ema hoolitses haavatud mehe eest.
Pliidi ääres istudes taandus külmus neist.
Vaimud tulid tagasi.
Need kolm olid laiali, olid oma üksuse kaotanud ja rändasid juba mitu päeva metsas.
Ema ütles mulle:
Mine, too veel kuus kartulit.
Ta süütas teise küünla ja lõikas pestud, koorimata kartulid suppi.
Nende koorimine oleks tol ajal olnud raiskamine.
Haavatud mees oli palju verd vedanud ning lebas liikumatult ja liikumatult.
Ema supp levitas kutsuvat aroomi.
Olin just alustamas laua katmist, kui uksele koputati veel kord.
Ootasin rohkem hajutatud ameeriklasi ja avasin kõhklemata.
Nad olid sõdurid, neli meest, ja kõik olid hambuni relvastatud.
Ma olin selle vormiga tuttav.
Nad olid meie Wehrmachti sõdurid.
Ma olin šokist halvatud.
Kas see oli meie lõpp?
Ema astus välja.
Tema rahulik hääl rahustas mind veidi.
Sa toovad kaasa jääkülma, kas sa tahad meiega koos süüa? pomises ta.
Ta oli leidnud õige tooni.
Sõdurid tervitasid meid sõbralikult ja olid ilmselgelt õnnelikud, et leidsid jõuluõhtul Ardennide piirialal rindade vahel kaasmaalased.
Kas me võime end veidi soojendada? küsis vanemohvitser, allohvitser.
Äkki saame jääda homseks?
Muidugi , vastas ema soojalt ja lisas siis julgelt:
Siin on juba kolm külmunud inimest soojendamas.
Palun ärge tehke jõuluõhtul lärmi!
Seersant oli aru saanud.
Ta nõudis karmilt, et ta teaks: Amis?
Ema vaatas neid kõiki ja ütles aeglaselt:
Te võiksite olla minu pojad ja need seal ka.
Üks on haavatud, üldse mitte hästi.
Teised on sama näljased ja väsinud kui teie.
Siis ütles ta seersandile:
Täna on jõululaupäev, siin ei ole tulistamist!
Ta vaatas teda.
Kaks või kolm lõputut sekundit;
kuid ema ütles kindlalt: Pane püss puule ja tule sisse!
Tee nii, nagu ta ütleb, urises seersant.
Sõnagi lausumata panid nad oma relvad sinna kuuri, kus me oma puid säilitasime:
kolm karabiini, kaks püstolit, kerge kuulipilduja ja kaks pommitusrelvi.
Vaenlane ei jäänud ameeriklastele märkamatuks.
Nad olid meeleheitliku julgusega valmis võitlema.
Kui kõik olid väikeses salongis, näisid nad olevat segaduses.
Ema oli aga oma elemendis.
Naeratades otsis ta kõigile istekohti.
Meil oli kolm tooli, aga ema voodi oli suur.
Nad jäid vait - õhus oli pinge.
Ema läks tagasi toiduvalmistamise juurde.
Haavatud mees ohkas valjusti.
Üks sakslane kummardus tema kohale.
Kas te olete parameedik? Ema küsis.
Ta vastas: Aga ma õppisin kuni mõne kuu taguseni Heidelbergis meditsiini.
Siis selgitas ta ameeriklastele inglise keeles: Haav ei ole tänu külmale põletikuline.
Kuid ta on kaotanud verd ning vajab puhkust ja rikkalikku toitu.
Nüüd oli pinge vabanenud.
Seersant võttis oma seljakotist pudeli punast veini, teine
pani lauale kommisjonileiva (tugev leib, mida kasutatakse sõdurite toitmiseks).
Ema lõikas leiva viiludeks.
Ta valas osa veinist tassi: Haigele inimesele!
Ülejäänu jagati ära.
Nüüd oli kõik jõulusöögiks valmis.
Kaks küünalt põlesid laual.
Ema istus peaosas improviseeritud istmel.
Kodus ei olnud kombeks enne sööki valjusti palvetada.
Kuid nüüd oli kõik teisiti.
See oli pidulik õhkkond.
Kellelegi poleks tulnud pähegi, et sööki kergendada.
Me hoidsime teineteise käest kinni
ja ema rääkis valusalt siiralt, nagu kuulutaks ta jõule välja:
Tule, Issand Jeesus, ja ole meie külaline...
Ta lõpetas sõnadega: ...ja palun, lõpeta lõpuks see sõda!
Kui ma vaatasin ringi, märkasin sõdurite silmis pisaraid.
Ja keegi ei häbenenud.
Lõpuks läksime magama.
Ma leidsin ikkagi koha ema voodis.
Pärast kasinat hommikusööki näitas allohvitser ameeriklastele teed ameeriklaste ridadesse.
Saksa kompass vahetas omanikku.
Olge ettevaatlik, kus te kõnnite.
Paljud teed on kaevandatud.
Kui kuulete oma Jabosid (hävituspommitajad), lehvitage neile nagu kurat.
Arst tõlkis inglise keelde.
Siis relvastusid nad uuesti.
Kõik kallistasid üksteist õnnelikult;
Nad lubasid uuesti kohtuda:
Niipea kui see kuradi sõda on läbi! mis tähendab: niipea kui see kuradi sõda on läbi!
1996. aasta jaanuaris, rohkem kui 50 aastat hiljem,
kohtus Fritz Vincken tegelikult taas ameeriklastega.
Ühel neist oli ikka veel Saksa Wehrmachti kompass, millest ta ei olnud kunagi lahku läinud.