Vinteren 1944 i Tyskland.
Mange ved Rhinen troede, at krigen var ved at være slut.
Derfor tog bagermester Vincken sin sønderbombede familie, sin kone og deres 12-årige søn Fritz
med til sit kvarter i Hürtgenwald, hvor han blev indkaldt til at bage brød for Wehrmacht.
Efter flere timers rejse gennem natten bragte han de to i en
spandvogn til en tom hytte, der lå gemt i en lysning.
Men fronten stivnede.
Der var endda en modoffensiv i december.
De to ventede stadig i hytten, hvor sneen lå tykt.
Men hans far fik stadig sværere ved at forsørge sin familie.
Sådan blev det juleaften 1944.
Hans søn Fritz skrev senere alt, hvad der skete, ned:
Vi hørte den dæmpede brølen fra de allieredes krigsfly hele dagen lang.
Det var bidende koldt.
Mor var ved at lave kyllingesuppe ved komfuret i det svage lys fra et stearinlys.
Far var ude at organisere.
Pludselig bankede det på døren.
Forskrækket trak jeg på skuldrene og så mor skynde sig at puste lysene ud.
Der lød endnu en banken.
Vi tog mod til os og tog af sted.
To mænd med stålhjelme stod udenfor.
Den ene talte et fremmed sprog og pegede på en tredje person, der lå i sneen.
Vi indså det: Disse mænd er amerikanske soldater.
Mor stod ubevægelig ved siden af mig.
De var bevæbnede og kunne have tvunget sig adgang, men
de stod der og spurgte med øjnene.
Manden, der sad i sneen, virkede mere død end levende.
Kom ind, sagde mor med en indbydende gestus.
En af dem var i stand til at kommunikere med min mor på fransk.
Mor tog sig af den sårede mand.
Da de sad ved brændeovnen, forsvandt kulden fra dem.
Ånderne vendte tilbage.
De tre var spredt for alle vinde, havde mistet deres enhed og havde vandret rundt i skoven i dagevis.
Det fortalte mor mig:
Hent seks kartofler mere.
Hun tændte endnu et stearinlys og skar de vaskede, uskrællede kartofler ned i suppen.
Det ville have været spild at skrælle dem dengang.
Den sårede mand havde blødt meget og lå ubevægelig og stille.
Mors suppe spredte en indbydende duft.
Jeg skulle lige til at dække bord, da det bankede på døren igen.
Jeg forventede mere spredte amerikanere og åbnede uden tøven.
De var soldater, fire mand, og alle bevæbnede til tænderne.
Jeg var bekendt med uniformen.
De var vores Wehrmacht-soldater.
Jeg var lammet af chok.
Var det enden på os?
Mor trådte ud.
Hendes rolige stemme beroligede mig en smule.
Du kommer med iskolde ting, vil du spise sammen med os? udbrød hun.
Hun havde fundet den rette tone.
Soldaterne hilste venligt på os og var tydeligvis glade for at have fundet landsmænd juleaften i Ardennernes grænseland mellem fronterne.
Kan vi varme lidt op? spurgte den øverste officer, en underofficer.
Måske kan vi blive til i morgen?
Selvfølgelig, svarede mor varmt og tilføjede så kækt:
Der er allerede tre frosne mennesker her, som skal varmes op.
Lad være med at lave ballade juleaften!
Sergenten havde indset det.
Han forlangte barskt at få det at vide: Amis?
Mor kiggede på hver af dem og sagde langsomt:
I kunne også være mine sønner og dem derinde.
Den ene er såret og har det slet ikke godt.
De andre er lige så sultne og trætte, som du er.
Så sagde hun til sergenten:
Det er juleaften, ingen skydning her!
Han stirrede på hende.
I to eller tre endeløse sekunder;
men mor sagde bestemt: Læg pistolen på træet, og kom ind!
Gør, som hun siger, knurrede sergenten.
Uden at sige et ord lagde de deres våben i skuret, hvor vi opbevarede vores
træ: tre karabiner, to pistoler, et let maskingevær og to bazookaer.
Fjenden var ikke gået ubemærket hen for amerikanerne.
Med desperationens mod var de villige til at kæmpe.
Da alle var samlet i den lille stue, virkede de rådvilde.
Mor var dog i sit rette element.
Hun smilede og ledte efter en plads til alle.
Vi havde tre stole, men mors seng var stor.
De forblev tavse - der var en spænding i luften.
Mor gik i gang med at lave mad igen.
Den sårede mand stønnede højlydt.
En af tyskerne bøjede sig over ham.
Er du paramediciner? spurgte mor.
Han svarede: Nej, men jeg har studeret medicin i Heidelberg indtil for et par måneder siden.
Så forklarede han amerikanerne det på engelsk: Såret er ikke betændt takket være kulden.
Men han har mistet blod og har brug for hvile og god mad.
Nu blev spændingen udløst.
Sergenten tog en flaske rødvin fra sin rygsæk, og en anden
satte et brød (solidt brød, der bruges til at brødføde soldaterne) på bordet.
Mor skærer brødet i skiver.
Hun hældte noget af vinen i koppen: Til den syge person!
Resten blev delt op.
Nu var alt klar til julemiddagen.
To stearinlys flakkede på bordet.
Mor sad ved hovedenden på et improviseret sæde.
I hjemmet var det ikke almindeligt at bede højt før måltiderne.
Men nu var alt anderledes.
Det var en festlig atmosfære.
Det ville aldrig være faldet nogen ind at tage let på måltidet.
Vi holdt hinanden i hånden, og mor
talte med en gribende oprigtighed, som om hun annoncerede julen:
Kom, Herre Jesus, og vær vores gæst... Hun
sluttede med ordene: ...og vær sød endelig at sætte en stopper for denne krig!
Da jeg kiggede rundt i gruppen, så jeg tårer i øjnene på soldaterne.
Og ingen skammede sig.
Til sidst lagde vi os til at sove.
Jeg fandt stadig en plads i min mors seng.
Efter en mager morgenmad viste underofficeren amerikanerne vej til de amerikanske linjer.
Et tysk kompas skiftede hænder.
Vær forsigtig med, hvor du går.
Mange stier er gravet.
Når du hører dine Jabos (jagerbombere), så vink til dem som djævlen.
Lægen oversatte til engelsk.
Så bevæbnede de sig igen.
Alle krammede hinanden lykkeligt;
De lovede at mødes igen:
Så snart denne forbandede krig er forbi! hvilket betyder: Så snart denne forbandede krig er forbi!
I januar 1996, mere end 50 år senere, blev Fritz
Vincken faktisk genforenet med amerikanerne.
En af dem havde stadig det tyske Wehrmacht-kompas, som han aldrig havde skilt sig af med.