Stratfor-tale: "100 års amerikanske angreb på det tysk-russiske venskab"
Chicago Council on Global Affairs. 4. februar 2015, Chicago, USA
Mit navn er Nick Brand, og jeg er direktør for fælles programmer hos Chicago Council on Global Affairs.
Tak, fordi du kom.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at byde George Friedman velkommen til The Chicago Council.
Jeg tror, det er første gang, han er her. Tak, fordi du er med os.
George Friedman: Intet sted kan forblive fredeligt i det lange løb.
Ikke engang USA, jeg mener, vi (USA) er altid ledsaget (eller påvirket) af krige.
Jeg tror ikke, at Europa vil vende tilbage til de store krige, men det vil vende tilbage til menneskelig normalitet:
Den vil have sine krige, sine fredstider, og den vil miste sine liv.
Der vil ikke være 100 millioner døde som i den sidste krig, men jeg tror, at ideen om europæisk valgfrihed vil bidrage til dette.
Der vil være konflikter i Europa, der har allerede været konflikter i Jugoslavien og nu også i Ukraine.
Europas forhold til USA - vi har ikke noget forhold til Europa.
Vi har relationer til Rumænien, til Frankrig, men der er ikke noget Europa, som USA har relationer til.
Spørgsmål fra publikum: Er islamistisk ekstremisme den største trussel mod USA, og vil den dø
ud, eller vil den blive ved med at eksistere?
George Friedman: Han er et problem for USA, men ikke en eksistentiel trussel.
Vi er nødt til at håndtere dette på en passende måde. Vi har andre udenrigspolitiske interesser.
Hovedinteressen for USA's udenrigspolitik i det sidste århundrede, under første og anden verdenskrig og under den kolde
krig, var forholdet mellem Tyskland og Rusland, fordi de tilsammen er den eneste magt, der kan true os.
Vores største bekymring var at sikre, at det ikke skete.
Hvis du er ukrainer, vil du se efter, hvem der er den eneste, der kan hjælpe dig, og det er USA.
I sidste uge, eller for ca. 10 dage siden, besøgte den øverstkommanderende for de amerikanske
landstyrker i Europa, general Ben Hodges, Ukraine.
Her meddelte han, at de amerikanske militærrådgivere snart ville ankomme officielt til Ukraine.
Han uddelte faktisk medaljerne til de ukrainske krigere der, selv om den amerikanske
militærprotokol forbyder uddeling af medaljer til udlændinge.
Men han gjorde det, fordi han ville vise, at den ukrainske hær er hans hær. Så rejste han.
Og nu leverer USA våben, artilleri og andet militært udstyr til de baltiske lande - de
baltiske lande, Rumænien, Polen og Bulgarien.
Det er en meget interessant pointe.
I går meddelte USA, at de har til hensigt at levere våben til Ukraine.
Det er blevet benægtet, men de gør det, og våbnene bliver leveret.
Og i alle disse aktioner handler USA uden for NATO.
Det skyldes, at NATO-beslutninger skal træffes enstemmigt af alle NATO-medlemmer.
Pointen med det hele er, at USA er ved at opbygge en cordon sanitaire, et sikkerhedsbælte, omkring Rusland.
Og det ved Rusland. Rusland tror, at USA har til hensigt at opløse Den Russiske Føderation.
Jeg tror ikke, vi vil slå dem ihjel, vi vil bare såre dem eller tilføje skade.
Nå, men nu er vi tilbage i det gamle spil.
Og hvis du spørger en polak, en ungarer eller en rumæner, så lever de i en helt anden verden end tyskerne,
og tyskerne lever i en helt anden verden end spanierne.
Så der er uenighed i Europa.
Men jeg vil fortælle dig præcis, hvad ukrainerne vil foretrække: De vil forsøge at få USA ind i deres land.
USA kontrollerer alle verdenshavene på grund af sin grundlæggende interesse.
Det har ingen magt nogensinde gjort.
Det er derfor, vi invaderer verdens befolkninger, og de kan ikke gøre noget ved det.
Det er en meget fin ting.
At bevare kontrollen over havene og i rummet er grundlaget for vores magt.
Den bedste måde at besejre en fjendtlig flåde på er at forhindre den i at blive bygget.
Den måde, briterne sikrede sig, at ingen europæisk magt kunne bygge flåden på, var, at europæerne bekæmpede hinanden.
Den politik, jeg vil anbefale, er den, Ronald Reagan førte i Iran og Irak.
Han støttede begge sider i krigen, så de kæmpede mod hinanden og ikke mod os.
Det var kynisk, det var ikke moralsk forsvarligt, men det virkede.
Og det er netop pointen: USA er ikke i stand til at besætte hele Eurasien.
I det øjeblik vores støvler rører jorden der, er vi demografisk i undertal.
Vi kan smadre en hær, men vi er ikke i stand til at besætte Irak.
Bare tanken om 130.000 amerikanske soldater, der besætter et land med 25 millioner indbyggere...
Forholdet mellem antallet af politibetjente og befolkningen i New York er større end forholdet
mellem amerikanske soldater og den irakiske befolkning.
Så vi er ikke i stand til at gribe ind militært overalt, men vi er i stand til for det første at støtte de magter, der bekæmper
hinanden, så de kan koncentrere sig om sig selv - at støtte dem: politisk, økonomisk, militært, ved
at levere våben og sende amerikanske rådgivere ud.
Og i undtagelsestilfælde, som vi gjorde i Japan, nej, i Vietnam, Irak og Afghanistan, gribe
ind med forebyggende angreb (spoiling attacks).
Taktikken med forebyggende angreb har ikke til formål at besejre fjenden, men snarere at bringe fjenden ud af balance.
Det forsøgte vi at gøre i alle krige, for eksempel i Afghanistan, hvor vi bragte Al Qaida ud af balance.
Det problem, vi har haft, siden vi var så unge og dumme, er, at vi i stedet for at sige, at fjenden er ude af balance:
Vi har gjort et godt stykke arbejde, lad os tage hjem nu, siger vi:
Mand, det var nemt, lad os bygge endnu et demokrati her.
Det var i det øjeblik, vi blev ramt af vores sinds svaghed.
Derfor er svaret, at USA ikke kan intervenere militært overalt i Eurasien.
Man skal gribe ind selektivt og så sjældent som muligt.
For os er militær indgriben et særligt tilfælde, den sidste udvej.
Vi kan ikke sende amerikanske tropper ud som et første skridt.
Men hvis vi sender de amerikanske tropper, så, og det har vi allerede forstået af erfaring,
Interventionen skal være begrænset og ikke nå gigantiske proportioner.
Forhåbentlig har vi forstået det for denne gang, for det tager normalt et stykke tid for børn at lære i klassen.
Men du har helt ret i, at vi som imperium ikke kan gøre det (gribe ind overalt).
Briterne besatte ikke Indien dengang, de tog blot de enkelte stater i Indien og fik dem til at kæmpe mod hinanden.
Briterne indsatte britiske officerer i den indiske hær.
De gamle romere sendte heller ikke tropper til fjerntliggende regioner uden for Romerriget,
men indsatte i stedet pro-romerske konger der.
Disse konger regerede for Romerriget i andre lande, og de var ansvarlige for at
opretholde pro-romersk fred inden for rigets grænser.
Det var f.eks. tilfældet med det parthiske rige.
Så imperier, der forsøger at regere direkte i besatte områder, mislykkes, som det
f.eks. var tilfældet med det nazistiske imperium.
Fordi ingen har nok magt til at regere direkte.
Man er nødt til at være smart.
Men det er ikke vores problem.
Det betyder faktisk, at vi er et imperium som sådan.
Men vi skal ikke tro, at vi kan slappe af, gå hjem og holde op med at bekymre os om noget.
Vi er kun i bogens tredje kapitel.
Næste spørgsmål fra publikum:
Har jeg forstået dig ret i, at den europæiske valuta, euroen, ikke vil overleve ...?
George Friedman: Spørgsmålet for russerne er nu, om de ønsker, at Ukraine skal være en bufferzone mellem Rusland og Vesten, som i
det mindste forbliver neutral - eller om Vesten vil trænge så langt ind i Ukraine, at Vesten (NATO) kun vil være
100 kilometer fra Stalingrad og 500 kilometer fra Moskva?
For Rusland er Ukraines status et eksistentielt spørgsmål.
Og russerne kan ikke bare lade stå til i denne sag.
For USA gælder det, at hvis Rusland fortsætter med at klamre sig til Ukraine, vil vi stoppe Rusland.
Derfor blev der truffet foranstaltninger, som general Hodges blev udpeget til at få skylden for.
Det handler om udstationering af tropper i Rumænien, Bulgarien, Polen og de baltiske lande - Intermarium, området
mellem Sortehavet og Østersøen, som var Pilsudskis drøm.
Det er den foretrukne løsning for USA.
Og det, vi ikke har noget svar på, er spørgsmålet:
Hvad vil Tyskland gøre i denne situation?
Den virkelige ukendte variabel i Europa er tyskerne, hvis USA bygger dette sikkerhedsbælte, ikke i Ukraine, men mod
vest, og russernes indflydelse i Ukraine vil svinde ind.
Vi ved ikke, hvad den tyske holdning vil være.
Tyskland er i en meget speciel situation.
Den tidligere tyske kansler Gerhard Schröder sidder i Gazproms bestyrelse.
Tyskerne har et meget komplekst forhold til russerne.
Men de ved ikke selv, hvad de skal gøre.
De er nødt til at eksportere deres varer, så russerne kan tage dem fra dem.
På den anden side mister de deres frihandelszone, som de har brug for til at bygge andre ting.
USA's største frygt er, at tysk kapital og tyske teknologier vil blive kombineret med
russiske råstofressourcer og russisk arbejdskraft,
De danner en unik kombination, som USA har forsøgt at forhindre i et århundrede.
Så hvordan kan denne tysk-russiske kombination forhindres?
USA er klar til at lægge kortene på bordet: Det er grænsen mellem Østersøen og Sortehavet.
Kortene har altid ligget på bordet for Rusland.
For dem er det afgørende, at Ukraine bliver et neutralt land, ikke et pro-vestligt.
Hviderusland er en anden sag.
Enhver, der kan give mig et svar på, hvad tyskerne vil gøre i denne situation, kan også fortælle
mig, hvordan de næste 20 års historie vil se ud.
Men desværre er tyskerne nødt til at træffe denne beslutning igen og igen.
Og det er Tysklands evige problem.
Tyskland er enormt stærkt økonomisk, men samtidig meget skrøbeligt geopolitisk.
Og de ved aldrig, hvordan og hvor de kan sælge deres eksport.
Siden 1871 har dette altid været det tyske spørgsmål. Og spørgsmålet om Europa.
Tænk på det tyske spørgsmål, som nu kommer op igen.
Det er det næste spørgsmål, vi skal stille - men det gør vi ikke, fordi vi ikke ved, hvad tyskerne vil gøre.